A forgatókönyv és az angol felirat alapján fordította: Rey Pedro
Nyugalom.
Egyre nyugodtabbnak érzed magad...
Most képzelj el egy vásznat...
Egy mozivásznat, ahogy lassan kitágul előtted.
Vetíts rá bármilyen tájat, amilyet csak szeretnél.
Koncentrálj a légzésedre.
Hagyd, hogy ellazítsa a tested... hogy biztonságban érezd magad.
Nem változtasd meg a ritmusát. Hagyd. Be és ki.
Be és ki...
És most...
Már ott is vagy.
Figyelj a részletekre!
A színekre.
Az érzésekre.
A fényre.
A hőmérsékletre. Érezd a meleget!
Hagyd, hogy ez a nyugodt látvány kibontakozzon a szemeid előtt.
Végtelen nyugalmat érzel...
Mintha dézsából öntenék!
Biztosan jól be van zárva?
Most már nyugodtabb vagy, ugye?
Hát, nem könnyű. Ezzel a látvánnyal...
Milyen látvánnyal?
Átlátok a szoknyádon.
Micsoda egy kan vagy! Tudod mit? Nem olvasok többet.
Különben is, mennem kell! Még elkésem…
Rendben. Felkelek és készítek egy kis kávét.
Feltegyek valami zenét?
Jó lesz az a lemez, ami már fenn van.
Rendben. Akkor egyedül hagylak a Wagnereddel.
Viszlát!
A BELSŐ TENGER
Julia! Szállj be az autóba! Meg fogsz fagyni!
Gené, ugye? Mark vagyok. Szia.
És Julia?
Úgy tűnik, ez a vidék nem kedvel minket.
Hát igen. Mégiscsak február van.
Milyen volt a repülőút?
Minden rendben ment. Végre találkozunk!
Figyelj, nem bánnád, ha az én autómmal mennénk?
Megegyeztünk, hogy csak egy személy jön…
Persze, rendben.
- Hát igen. És…? - Ah, Mark! Csak azért jött, hogy jegyzeteljen.
- Megbízol benne? - Igen. Persze. A cégnél dolgozik.
Nézd! Nem tudom, tisztában vagy-e a lépéssel, amit Ramonnak meg kell tennie?
Persze, hogy tisztában vagyok vele. Ezt már megbeszéltük.
Ma te jössz, de holnap már a sajtó, utána meg a tévé.
Ramon fél, hogy mindez esetleg már a kezdetektől rosszul mehet.
Azért jöttem, hogy a lehető legjobban menjenek a dolgok. Csak ennyit mondhatok.
Hát, remélem…
És szeretnélek emlékeztetni, hogy ez nekem is nagyon fontos.
És nem csak szakmailag.
Hidd el, nagyon is megértem Ramont.
- Jó napot! - Jó napot!
Julia.
Maga az ügyvéd, ugye?
Manuela. Ramon sógornője.
- Segítsek? - Nem, nem. Köszönöm.
Megjöttek.
- Jó napot! - Jó napot!
Elnézést, hogy nem nyújtok kezet.
Mi az, hogy nem?
Azt mondták, kicsit ideges.
- Lássuk csak. Először is, a reggeli. - Hány órakor?
Fél tízkor. Ne gondolja, hogy szeretek korán kelni!
- Aztán, egy kicsit hallgatom a rádiót. - Mit szeret hallgatni?
- Mindenfélét. De a legjobban a vitákat. - Szereti a vitákat?
Igen. Beindít.
Ez... a személyi számítógépem.
- Maga tervezte? - Igen. Szeretem a találmányokat.
Aztán az apám vagy az unokaöcsém megépíti őket.
Hirtelen, hogy elkomolyodott.
Miért akar meghalni?
Lássuk csak. Meg akarok halni, mert az élet számomra... Így nem érdemes élni.
Megértem, ha más tetraplégiás megsértődik, ha azt mondom, hogy így nem érdemes élni.
De én nem ítélek el senkit.
Ki vagyok én, hogy ítélkezzem azok felett, akik élni akarnak?
Ezért kérem, hogy engem se ítéljen el senki. És azt a személyt se, aki segít nekem meghalni.
És gondolja, hogy valaki segíteni fog magának?
Hát, ez azoktól függ, akik meghozzák az ítéletet. Hogy sikerül-e túllépniük a félelmeiken.
Nem olyan nagy ügy ez! A halál mindig jelen volt, és jelen is lesz.
Végül mindenkire sor kerül. Mindannyiunkra. Része az életünknek.
Hát miért botránkoznak meg annyira, ha azt mondom, meg akarok halni?
Mintha valami ragályos betegség lenne…
Ha végül a bíróságra megyünk, megkérdezik majd, hogy miért nem keres alternatív megoldásokat.
Miért utasítja vissza a tolószéket?
Elfogadni a tolószéket olyan, mintha elfogadnám az egykori szabadságom földre hullott morzsáit.
Nézze! Itt ül. Kevesebb, mint két méterre tőlem.
Két méter! Mi az?
Jelentéktelen távolság bármely emberi lénynek.
Nekem… az a két méter, amit meg kell tennem, hogy eljussak hozzád, hogy megérinthesselek... egy lehetetlen utazás.
Egy ábránd. Egy álom.
Ezért akarok meghalni.
Ramon, letelt a három óra.
Változtatnia kell a testhelyzetemen.
Meg tudná várni lent?
Egy évvel ezelőtt hívott minket. Azt akarta, hogy segítsünk neki meghalni.
Megmondtam neki, hogy lelki segítséget és jogi tanácsot tudunk nyújtani. De nem tesszük a ciánt a szájába.
Nagyon mérges lett. Hazugnak nevezett minket, meg minden… Én meg letettem a telefont.
Néhány nap múlva újra hívott, sokkal nyugodtabb volt. Meglepett, hogy mennyire elszánt volt.
- Habozott valamikor is? - Soha.
Ez nagyon fontos!
- És mennyi ideje van ebben az állapotban? - 26 éve.
Az anyja gondoskodott róla, aztán amikor meghalt, a sógornője vállalta magára.
Így jó lesz?
Igen, csak ezt a kart egy kicsit feljebb.
Kicserélem a katétert is.
- Ne most, Manuela! - Csak egy perc. Ha már úgyis várakozniuk kell.
Joséhoz, Ramon bátyjához ment hozzá.
A gazdaságból élnek, meg egy kis gyümölcsösből.
És ők? Mit gondolnak minderről?
Én… A gondolatok szabadok…
De én úgy gondolom, hogy amit kér, az nincs jól.
De miért?
Én csak a legjobbat akarom neki. És ebben a házban mindenki.
Akkor meg, miért akar meghalni?
Egyszerűen nem tudom felfogni.
Ahogy ő mondja: ez nem „ésszerű”.
Én… ezt nem tudom megadni neki. És nem engedhetem azt sem, hogy bárki megtegye, ebben a házban.
- Szia. - Szia.
- Nem hagyod ott, Javi! - Ugyan már, anya.
Vidd csak fel a szobádba!
Ah, és a nagybátyád szeretné, ha megnéznéd a gépet.
- A hátizs…! - Már itt sincs.
- Mi a baj? - A görgők. Beragadtak egy kicsit.
- Nem vizsgáztál ma valamiből? - Nem. Az ügyvéd?
Ügyvédnő. A tengerparton van, Genével és nagyapával.
Ajjaj. A végén még a Portugáliában találják magukat. Ahogy az öregnek jár az agya…
Ne beszélj így a nagyapádról!
De hát egyszerűen nem fog fel semmit.
Öreg már. Mégis, mit vársz tőle?
Hogy legalább ne legyen láb alatt.
Egész nap itthon van…
Mintha szükségünk lenne rá!
Mi van?
Figyelj csak! Egy napon, nem tudom mikor, talán sokára…
Haver, egy nap annyira meg fogod bánni, amit éppen mondtál, hogy majd azt akarod, bárcsak nyelne el a föld.
- Ezt miért mondod? - Majd meglátod… egy napon.
Az óceán itt nagyon alattomos. Ha fürdeni akarsz benne, nagyon óvatosnak kell lenned.
A fiam innen ugrott fejest.
Nem tudom, mi járhatott az eszében!
Éppen akkor ugrott, amikor az apály kezdődött, és beverte a fejét a homokba.
Ez egy nagyon szomorú dolog. Csak az tudhatja, akivel megtörtént.
Az Úr azt akarja, hogy tovább éljen.
De maga ugye tudja, hogy ő már nem akarja.
De hát nekem soha nem mondott semmit. Nekem nem mondta. Soha.
Mi biztosan a mennybe kerülünk, mert egész életünket a pokolban töltöttük.
Azért készítettem ezt a felvételt, hogy a bíró vagy a politikusok, vagy akinek döntenie kell,
jobban megérthessen.
Úgy néz ki, hogy nem tudják átélni ezt a lelki szenvedést. Talán így majd megértik, hogy ez így egyszerűen nem élet.
Ramon, miért mosolyog annyit?
Ha nem tudsz elbújni, és állandóan másoktól kell függened,
megtanulsz nevetve sírni.
- Jó reggelt! - Jó reggelt!
- Itt lakik Ramon Sampedro? - Igen. Mit akar tőle?
Éppen erre bicikliztem, és arra gondoltam, hogy meglátogathatnám.
Úgy hallottam sokan jönnek látogatóba.
Rendben.
De csak egy rövid időre.
Rosának hívnak.
Gyere közelebb. Nyugodtan.
Honnan jöttél?
Boiróból. Éppen erre jártam a biciklimmel.
Jajj Istenem! Olyan hülyének érzem magam.
- Miért? - Mert… Azt sem tudom, mit mondjak. Nem is ismerlek.
Emiatt ne aggódj. Amúgy sincs mit tenni. Na, ülj már le!
Miért jöttél?
Hát, nem könnyíted meg a helyzetet. Jól van. Mit dolgozol?
Egy konzervgyárban dolgozom.
És csütörtökönként meg péntekenként én vezetem a Radio Boiro műsorát.
- Akkor már hallottalak! - Igen?
- De ez csak amolyan amatőr dolog. - Nem, egész jól csinálod! - Ugye? Nem is rossz.
Ha belelendülök, nincs, aki leállítson!
- Van két kisfiam. - A férjed?
- Az nincs. Vagyis van, de elhagytuk. - Akkor most egyedül vagy?
Lássuk csak. Volt egy barátom, a kisebbiknek az apja…
de ő is elhagyott… elhagytuk. Úgyhogy most bár egyedül vagyok, de boldog.
Csak azért kérdeztem, hogy lenne-e esélyem…
Miért nevetsz?
Jaj, sajnálom…
Ugyan már. Csak vicceltem.
Amúgy sem hiszem, hogy fel tudnék vállalni két kölyköt. Elég nekem az unokaöcsém.
Láttalak a tévében.
Hmm. Látod? Közelítünk.
Mihez?
Az indokhoz, ami ide hozott.
Hallottam, amit mondtál. Aztán megnéztem a szemeidet. Gyönyörűek.
Köszönöm.
És arra gondoltam, hogy ezek a szemek tele vannak élettel. Miért akarna meghalni valaki, akinek ilyen szemei vannak?
Nézd! Mindannyiunknak vannak problémái, de nem kell elrejtőzni előlük…
- Én nem rejtőzöm el előlük. Éppen ellenkezőleg. - De igen. Ezért jöttem.
Ezért?
Hogy megmutassam neked az élet értelmét.
- Hogy elmondjam, hogy az élet… - Mi van az élettel?
Hát, hogy megéri. Nem?
Lássuk csak. Azért jöttél, hogy meglátogass, vagy hogy meggyőzz?
Nem. Azért jöttem, mert a barátod akarok lenni, Ramon.
Ha a barátom akarsz lenni, Rosa, akkor kezdd azzal, hogy tiszteletben tartod az akaratomat.
Hogy tudsz ennyire bezárkózni?
Nem ítélhetsz el! Ne ítélkezz felettem, Rosa! És főleg ne a saját házamban.
Vagy akarod, hogy én is ítélkezzem feletted?
Ítélkezzem? Miért nem beszélünk arról… arról, hogy miért is jöttél valójában?
Mért nem beszélünk arról, ami nyilvánvaló: hogy az életed kudarcot vallott,
és azzal a gondolattal keltél fel ezen a vasárnapon, hogy megpróbálsz értelmet adni a saját életének…
Ez az. Szaladj csak. Te megteheted.
Köszönöm. Biztos nem kér számot?
- Nem, kedves. Csak azt, hogy maradj ilyen vidám. Jó éjszakát. - Jó éjszakát.
Háromnegyed nyolc van és ez a Radio Boiro.
Emlékeztetném Önöket, hogy bármikor hívhatnak, és kérhetik a kedvencüket.
Mielőtt folytatnám… A következő dalt egy különleges személynek küldeném aki… Hm, talán hallgat is minket.
Tudom, hogy sokat hallgatja a rádiót.
Nagyon örülnék, ha egy nap felhívna, és kérne egy számot.
Bár… tudom, hogy ez nem fog megtörténni. Mert… a legutóbbi találkozónk nem végződött valami jól.
De, ha ez jelent valamit, szeretném elmondani neki, hogy: sajnálom.
Sajnálom, hogy ítélkeztem feletted, Ramon. Olyan szamár vagyok. Nem tudok mit tenni.
Szóval… a barátomnak, Ramónnak: „Negra Sombra” (Fekete árnyék)
- Igen? - Szia!
Gené! Hogy vagy?
Jól. Ittragadtam az irodában. Nagyon sok munkánkba kerülsz!
Csak vicceltem.
Hé! A riport nagyon jól sikerült. Rengetegen hívtak, hogy támogatnak.
- Nagyon jól fog jönni a tárgyaláson. - Ha te mondod…
Gyerünk már! Egy kis lelkesedést, na! Különben nem jutunk sehova.
- Tudtad, hogy erre is sor fog kerülni. - Persze, tudom.
Julia, az ügyvédnő, szeretne újra találkozni veled. De most egy kicsit hosszabban.
Csak nem szeretett belém?
Azt te csak szeretnéd, szépfiú! Amúgy meg, férjnél van.
Szóval nem. Szeretne jobban megismerni, hogy alaposabban felkészülhessen az ügyedre.
Persze. Mind ezt mondja.
Egy pillanat… Két perc, és végzek.
Hé, mondtam, hogy a srác, aki a múltkor vele jött, randira hívott?
- Mi? Elhagysz egy ügyvéd miatt? - Nem.
Na mindegy. Te fogod megbánni.
Nos, nekem jónak tűnik.
A lábad.
Hát igen, egész jól mozog.
Lássuk csak. Ez nem lesz nehéz. Csak gondolkodj a szíveddel.
Mármint a fejemmel, nem?
Akkor a fejeddel. Ugye nem zavar, ha felveszem?
Kezdjük azzal, amikor fiatal voltál. A baleset előtt.
Mivel foglalkoztál?
Fontos ez? Olyan régen történt.
Ilyen rossz a memóriád?
Nem. Csak azt hittem, hogy az öngyilkossági kérvényemről fogunk beszélgetni.
Arról is fogunk. De nagyon fontos, hogy a bíró azonosulni tudjon veled,
és hogy megértsen.
És ehhez tudnom kell, ki az a Ramon Sampedro, és hogy ki volt korábban?
Hogy majd felhasználhasd ellenem!
Igazi galíciai vagy!
- Az ügyvéded vagyok. A te oldaladon állok. - Rendben.
Tizenkilenc évesen fogtam a motyómat, és körbeutaztam a világot.
Ezt csináltam néhány éven keresztül, a… a balesetemig.
Egy pillanat! Mindössze húsz évesen körbeutaztad a világot?
Na jó, de nem tudod hogyan! Hajógépészként.
Mondom is mindig az unokaöcsémnek: „Ha ingyen akarsz utazni, csak matróznak kell menni!”
Mi van?
Bizonyítékokat keresel?
Nem, csak sehol sem látok semmilyen fényképet rólad.
Hogy néztél ki fiatalkorodban?
Mi van? Ennyire ronda vagyok most?
Jól van. Nincs több kérdésem. Ennyi.
Nem szeretsz a múltba nézni, igaz?
Persze hogy nem. Én a jövőbe nézek.
- És neked mi a jövő? - A halál. Csakúgy, mint neked.
Vagy te sosem gondolsz a halálra? Csak nem vagyok én az egyetlen!
Persze. Persze, én is gondolok rá.
Csak igyekszem, hogy ne ez legyen az egyedüli gondolatom.
Holnap esni fog.
Azt hiszem, füttyentett.
- Én nem hallottam semmit. - Pedig füttyentett.
- Mit akarsz? - Elkezdődött a meccs!
De hát tudod, hogy nem szeretem a focit.
Miért nem nézed odalent?
Hé, tudod, hogy ha meg akarsz győzni, valami ésszerű magyarázatot kell adnod.
A Deportivo játszik!
Ezt nem nevezném ésszerű magyarázatnak.
- De ez egy fontos meccs! - Miért?
Azért, mert ez a döntő mérkőzés. Ha veszítenek, csak másodikak lehetnek!
Rendben. Bekapcsolhatod.
- Látsz? - Igen.
Te is hallottad, hogy füttyentett?
Ramon mondta, hogy érdeklődött a fényképek felől.
Igen.
Valahol kell lennie néhánynak.
Holnap megkeresem őket.
Köszönöm.
Ha szüksége van még takaróra, talál a szekrényben.
Júniusban itt még hűvösek az éjszakák.
Manuela…
- Nem, nem, nem! - De igen. De igen.
Nem fogadhatom el. Nem.
Manuela! Néhány napot itt maradok. Az a legkevesebb, hogy hozzájárulok a költségekhez.
De hiszen még ingyen is dolgozik!
Azért teszem, mert nekem is fontos. Manuela, legyen szíves…
Rendben. De bármire szüksége van, azonnal szól!
Köszönöm.
Hé! Mi ez az összeesküvés?
Semmi.
Milyen kár, hogy innen nem látszik a tenger.
Nekem még jobb is.
Így akkor láthatom, amikor én akarom.
És hogyan?
Amikor látni akarom, koncentrálok, és sétálok egyet a parton…
Repülve.
El bírom képzelni, mennyit jelenthet neked a tenger.
A tenger adott nekem életet, és ő is vette el.
Nem tudom, ez jelent-e valamit.
Mesélj arról a napról. A napról, amikor megváltozott az életed.
Ha akarod.
Szóval. Először is…
Mikor történt mindez?
1968. augusztus 23-án.
- A szüleiddel éltél? - Igen. Még kölyök voltam
- Egyedül voltál a parton aznap? - Nem, néhány barátommal. Srácok a faluból.
De hogyan lehetséges az, hogy valaki, aki ilyen jól ismeri a tengert, nem számolt az apállyal?
Nem figyeltem oda.
Nem figyeltél?
Valahogy úgy. Mindenféle dolgok jártak a fejemben.
És?
Inkább hagyjuk. Nem olyan fontos.
Látom, hogy nem akarsz róla beszélni.
Nem, csak visszaemlékezem.
Amikor észrevettem, már a levegőben voltam, egy majdnem teljesen üres pocsolya felé zuhanva.
- Elvesztetted az eszméletedet? - Nem, csak lebegtem ott… arccal lefelé.
Lassan emelkedve felfelé.
Tudod mit? Igaz amit azokról mondanak, akik a halál küszöbén vannak,
hogy egy pillanat alatt újra látják, ami legfontosabb volt számukra az életben.
Velem is ez történt.
És mit láttál?
Azt mondják, hogy aki vízbe fullad, amikor elfogy a levegő, azonnal meghal.
Kellemes halál. Nekem is akkor kellett volna meghalnom.
- Találkozol még ezekkel az emberekkel? - Egyesekkel igen, másokkal nem.
- Ki ez a lány? - Egy lány.
Hát, elég sok képen feltűnik.
Egy lány a faluból. Kaphatok egy slukkot?
- Dohányzol? - Néha. Hátha megöl.
De nem…
- A barátnőm volt. - A barátnőd? És mi lett vele?
Egy ideig járt hozzám a kórházba. Egy nap mondott valami ostobaságot. Hogy házasodjunk meg…
Erre én azt mondtam neki: Figyelj! Menj innen, éld az életed, engem meg felejts el!
De szeretted őt, ugye?
Az nem számított.
Hogy-hogy nem számított?
Az számított, hogy akartam-e szeretni ilyen körülmények között.
Azt akarod mondani, hogy megtagadod a szerelmet, mert…
Mert nem szerethetek.
Ilyen egyszerű.
Akkor én most mondjam azt a bírónak, hogy szerinted a tetraplégiásoknak nincs joguk szeretni.
Ki beszél itt a bénákról? Én rólam beszélek, Ramon Sampedróról.
Lehet szerelmeskedni máshogyan is.
Nyilván.
Csókolt meg lány az elmúlt 27 évben?
De gondolom te sem akarsz bemutatót tartani.
- A boirói lány van itt. - A boirói lány?
- Cristián! Nem megmondtam, hogy ide gyere? - Rosa!
- Szia Ramon. - Azt mondtam, hogy gyere ide.
Hagyd, semmi gond. Lássuk csak. Te jó vagy vagy rossz?
- Rossz. - Akkor mi majd jól megértjük egymást.
- Julia vagyok. - Rosa. Örvendek.
Bocsánat, hogy félbeszakítottalak titeket.
Semmi gond. Én már megyek is. Magatokra hagylak benneteket.
- Hogy vagy? - Jól.
De remélem, most nem jössz az életkedvvel, meg ilyenekkel, amivel mindig.
Ugyan már. Dehogy. Jól van na. Mittomén.
Csak látni akartalak. Meg megmutatni a kölyköket.
Na, ez már jobban hangzik.
Cristián! Viselkedj! Nem otthon vagyunk!
Ez Samuel. Samu, mondd szia!
Szia Samu.
- Miért vagy az ágyban? - Mert nem tud mozogni. Már elmagyaráztam.
Igaz az, hogy nem érzel semmit?
Ennek meg mi baja van? Meleged van, kicsim?
Ezzel az időjárással sosem tudhatod, mit várj.
Ma sztrájk van, mert már vagy egy hónapja nem fizetnek. Úgyhogy ez most olyan, mintha vasárnap lenne.
Elkészítettem a reggelit, felszálltunk a buszra, és eljöttünk meglátogatni.
- Mi történt? - Semmi.
Samuel, most meg miért sírsz?
Manuela…
Te hogy vélekedsz erről. De őszintén!
Miről mit gondolok?
Arról, hogy a sógorod meg akar halni.
Hát, ő ezt akarja.
Jó, de…
Te mit szeretnél? Minek örülnél jobban?
Az, hogy én mit szeretnék, az nem számít.
Ramon meg akar halni. Ilyen egyszerű.
- Szeretnél látni valamit? - Valamit?
Gyere!
Cristrián, hagyd azt békén. Hagyd abba.
Úgy elverem a segged, hogy piros lesz egy álló hétig.
Majdnem mind vers.
Soha nem dobok el semmit.
Nem tehetem. Annyi erejébe telik amíg megírja őket.
És a betűk! Nézd!
Sohasem láttam még ilyen szép betűket.
- Lent leszek. - Manuela!
Egy ideig eltart, amíg elolvasom mindezt.
- Tudnád azt mondani Ramonnak, hogy… - Hogy kimentél a partra.
- Kiszellőztetni a fejed. - Köszönöm.
Hát ez volt az első és az utolsó alkalom, hogy ide hoztalak.
- De anyu! Csak tetteti magát. - Az utolsó, megértetted?
- És nem mondta mikor jön vissza? - Csak sétál egy kicsit.
Így legalább szundíthatsz egyet.
- Hallod-e, nem panaszkodhatsz! - Miért?
Nem telik el egy perc, hogy ne jönne hozzád egy nő. Még a végén háremed lesz!
Manuela, hiszen tudod, én csak egyvalakivel kapcsoltam össze az életemet.
Tudom. A halállal.
- Mást, nem szeretnél semmit? - Nem.
Mondták, hogy itt vagy. Úgyhogy iderepültem.
Manuela…
Szervusz.
Jót sétáltál?
Olvastam, Ramon.
Elolvastam mindent, amit írtál.
És tudod mit?
Mindez, amit írtál…
gyönyörű.
Szóval nemcsak ügyvéd vagy, hanem író is.
Jól van. Nevess csak rajtam.
De hidd el, ezt ki lehetne adni.
Persze, hogy ki lehet adni. Manapság mindent kiadnak.
Hát én nem hiszem, hogy lenne bármi, ami jobban támogathatná a kérvényedet.
Ez a te hangod!
Nézd, Julia. Én azt hittem, hogy tisztáztuk a dolgokat, még a legelején.
Úgy volt… Azt mondtad, azért jöttél, hogy segítsél.
Ehelyett mindent megkérdőjelezel, meg indokokat keresel…
Beavatkozol az érzéseimbe…
Szeretnéd, ha elmennék?
Most inkább egy cigarettát szeretnék. Adnál?
Persze.
Megyek, és hozok.
Julia! Mi történt?
Jól vagy?
Manuela!
Nem azért, ami történt, hanem azért, ami megtörténhet.
Mert… ma a lábad. Rendben.
De aztán…
… lehet, hogy megvakulsz.
Aztán, vagy meggyógyulsz, vagy nem.
Eddig szerencsém volt.
De aztán jön a következő agyvérzés.
Aztán a következő. Meg a következő.
És senki sem tudja megmondani neked, hogy mikor és hogyan.
Senki, senki sem tudja megmondani, hogy mi marad meg belőled. Ha egyáltalán.
A férjed meglehetősen optimista.
És az mire jó? Hiszen erre még gyógyszer sincs.
Mi értelme van felkelni, dolgozni, reménykedni, ha előbb vagy utóbb jön egy agyvérzés és megint összeesel.
És egy darab szarnak érzed magad.
Nem látod, milyen szánalmas?
Azért hívtalak, mert be szeretnék lépni a DMD-be.
Már két évvel ezelőtt is gondoltam rá, amikor felfedezték a betegségemet…
de a végén meghátráltam.
De ezután nem…
most nem!
Nem bírom tovább! Ez nem élet.
A férjed tud róla?
- Nem tudom, hogy el akarom-e neki mondani. - Jobban tennéd.
A félelem nagyon erős fegyver.
A félelem nem hagyja, hogy szabadon dönts.
Mindazt, amit eddig elmondtál, a félelem szülte.
Lehet, hogy később meghátrálsz, ugyanezért. Ugyanemiatt a félelem miatt.
Ne hagyd, hogy a félelem irányítson.
Nem az a feladatotok, hogy támogassátok azokat, akik öngyilkosok akarnak lenni?
Nem.
Azt gondoltad, hogy én mindenkinek, akinek problémája van, azt mondom, hogy jobb, ha elpatkol?
Nem. Amit támogatunk, az a döntés szabadága. Azok szabadságát, akik élni akarnak, és azokét, akik meg akarnak halni.
Ez nem ugyanaz.
A CADASIL egy… szar egy betegség, na. Egyetértek.
Csak arra kérlek, hogy gondold át még egyszer.
Ezt Ramon küldi.
És ha szeretnéd, majd még beszélünk… erről.
Mi a véleményed? Hogy van?
Jól.
Ugye? Szerintem is egész jól.
- Örülök, hogy találkoztunk. - Köszönöm, hogy eljöttél.
Nincs mit.
- Én még maradok egy kicsit. - Jó, maradj csak.
Kedves Julia! Amikor Gené azt mondta, hogy van egy ügyvéd, aki szeretne foglalkozni az ügyemmel,
volt egy dolog, ami a többinél jobban befolyásolta a döntésemet.
Az, hogy ez az ügyvéd egy súlyos betegségben szenved.
Azt gondoltam, hogy egy ilyen valaki tényleg megértheti a helyzetemet,
és képes osztozni velem ezen a poklon.
Most már tudom, hogy néha megéri ebben a pokolban élni, ha olyanokkal találkozhatok, mint te.
Megéri megosztani velük egy cigarettát,
vagy, mint ahogy most, kedveskedni nekik, ilyen bolondságokat írva.
Ha már a bolondságról beszélünk. Kijavítgatom az írásaimat.
És közben reménykedem, hogy nemsokára itt leszel és segítesz.
Egyelőre Javi, az unokaöcsém segít. Begépeli őket a számítógépbe.
Ettől eltekintve, semmi sem változott.
Manuela az egész hónapban étellel tömött, hogy nehogy váratlanul érjen az ősz.
Javi továbbra is vitatkozik nagyapával, én meg kitalálok nekik mindenféle tennivalót, hogy többet lehessenek együtt.
Ebben a hónapban meglátogatott jó sok régi barátom. Egyesek már 25 éve teszik ezt,
ami igazán meglep.
Igazán élvezik, hogy elmesélhetik nekem az életüket.
Emlékszel Rosára? A konzervgyárból.
Úgy tűnik, valamiféle menedékre lelt itt.
Múltkor segíteni akart Manuelának, amikor ki akarta cserélni a ruhámat. Végül összevesztek.
Hát, megint bebizonyosodott, hogy ha teljesen másoktól függesz, elveszik a magánéleted.
Hát… remélem, rendben tudom tartani kicsiny királyságomat, amíg újra itt lehetsz, hogy felvidíts kicsit a jelenléteddel.
Nagy ölelés.
Mi van megint?
Lássuk csak. Mi van ideírva?
„Az élet már nem ugyanolyan!”
Hát, nem Uram! Eredetileg így volt: „Az élet nem olyan. Ugyan már!”
- Nem. - De igen. Látod, az „U” nagybetűvel van.
Naggyal, nem látod? Hosszabb a szára.
„A halál” vessző „az én jóbarátom” Innen hova lett a vessző?
Mit tanítanak manapság az iskolában?
A francba is! Ha adok neked valamit, azt rendesen olvasd el!
Még a nagyapád is jobban csinálná!
Nézd Javi! Ha így segítesz, hát arra inkább nincs szükségem. Értjük?
Mert így duplán kell dolgoznom.
Na, add ide a pálcát. Add ide a pálcát.
És kicsit jobban figyelj oda, jó?
- Javi! Történt valami? - Hagyj!
Kedves Ramon! Ne haragudj, hogy csak most írok.
De az orvosok azt mondták, hogy ne használjam a számítógépet, és ne tegyek semmi egyebet sem, ami megerőltetné a lábaimat.
Biztosítottak afelől, hogy újból tudok majd járni; de azt is mondták, hogy jobb lenne, ha nem foglalkoznék többet az ügyeddel.
A fizioterápiás szobában van egy óriási nagy ablak.
Néha elképzelem, hogy kirepülök rajta, mint te. El, Barcelona felett.
Aztán elérem a tengert, de repülök tovább, amíg nem látok semmi mást, csak a végtelen vizet.
És közben arra gondolok – micsoda bolondság –, hogy ha te is ugyanígy teszel, és megkerülöd a földet megint…
és az égbolt egy pontján összetalálkozunk.
Megértelek, amikor a magánélet hiányáról beszélsz.
De tartom magam, főleg a férjem miatt. Mindenről lemondana, csak hogy segíthessen.
Ugyanakkor, nem akarok belenyugodni ebbe a tehetetlen állapotba,
amikor mindenért hálásnak kell lenni és mindent el kell fogadni, mert nincs más lehetőséged.
Remélem újra láthatlak néhány hónapon belül.
És tartom az igéretemet, hogy segítek neked a könyvvel.
Addig is, fogadd hálámat és baráti ölelésemet.
Tudtam, hogy ez lesz. Tudtam. Újra kell próbálkoznunk.
Nem, Mark! Hogy mondhatod, hogy próbáljuk újra?
Csak bennünk bízhat!
Mit akarnak? Hogy vigyük az ügyet Galíciába, és kezdjük elölről?
Mintha az igazságszolgáltatás olyan gyors lenne ebben az országban!
Nem. És most megint én vihetem neki a rossz hírt.
Nem te tehetsz róla.
Gené, én hajlandó vagyok beleölni bármennyi időmet. Amennyit csak kell!
Csakhogy… ez az idő nem ugyanazt jelenti Ramonnak, mint neked.
A tetraplégiás Ramon Sampedro euthanázia-kérvényét tegnap elutasította a bíróság, formai hibára hivatkozva.
A határozat szerint a bírósági eljárást A Corunában kellett volna megindítani
a kérelmező lakhelye alapján, és nem Barcelonában.
Sokan hallatták a hangjukat az eset kapcsán, köztük Francisco de Galdar katolikus pap,
aki tetraplegiás csakúgy, mint Ramon.
Ramon azt mondja, hogy többé nem akar élni. De szerintem
inkább arról lehet szó, hogy a társadalmat kéri, mindannyiunkat, hogy figyeljünk rá…
Ez meg miről beszél?
Talán az emberek, akik körülveszik, nem látják el a kellő szeretettel és gondoskodással…
Ez hülye!
Nem lehet, hogy amit valójában kér, az… egy kicsivel több szeretet?
Szeretnék elbeszélgetni vele, és szeretném meggyőzni, hogy nagyon sok dolog van, amiért érdemes élni.
Nem kellene az iskolában lenned?
Remélem, most elégedett vagy!
Az egész családot szégyenbe hozták a tévében.
De te csak folytasd, folytasd! Amíg csak le nem ég a képünkről a bőr!
És maga, apa? Nem mond neki semmit?
Apát hagyd ki ebből! Ha mondani akarsz valamit, azt nekem mondd! Mondd el egyszer és mindenkorra!
Hát mondok neked valamit, Ramon! A bátyád vagyok!
Várj egy kicsit! Hallgass meg, kérlek!
Mi van, hogy ha holnap történik valami, és te meghalsz?
Belegondoltál már?
Mi lesz velem? Nekem kellene majd eltartani az egész családot, nem?
A feleségedet, a fiadat, Apát… Az én szánalmas kis nyugdíjamból.
Ha életben maradok, csak megnehezítem a dolgokat.
Hát mondok neked valamit, Ramon! A bátyád vagyok!
Én vagyok az idősebb. És amíg én élek, itt senkit nem ölnek meg.
Ebben a házban senkit nem öl meg senkit. Ezt vésd jól az agyadba, Ramon!
Senkit!
- Hát, fiam. Én most megyek. - Viszlát, Apa.
Majd én.
Jó estét Manuela! Ramonhoz jöttem.
De hát, tudod te mennyi az idő?
Tudom. De nem tudtam korábban jönni. Majd megmagyarázom Ramonnak.
Nem hiszem, hogy most bárkihez is kedve lenne. Nem volt valami jó napja.
Miért nem jössz inkább holnap? Vagy holnapután?
De ez most fontos!
Bezárják a konzervgyárat.
Hogy a dolgok nem mennek valami jól, meg, hogy nincs miből kifizetni minket,
És, hogy ki vagyunk rúgva.
A francba is! Ez nem igazság!
Ez nem igazság!
- Ne haragudj, Ramon! - Már miért haragudnék?
Sírjál, csak akarsz! Bárcsak felkelhetnék és megölelhetnélek!
Most, amikor végre elkezdhettem volna félretenni egy kis pénzt
Akartam venni neked egy távcsövet Karácsonyra.
Rosa! Nem kell nekem venned semmit!
Tényleg megharagszom, ha csak egy fillért is költesz rám!
e én annyira szerettem volna!
- Szerettem volna adni neked valamit. - De hát miért kéne nekem bármit is kapnom tőled?
Azért, mert én nagyon sokat kaptam tőled. El sem tudod képzelni.
Velem… Velem még senki sem bánt olyan jól, mint te.
De hát olyan rosszul bántak veled?
De most már nem bonyolítom tovább az életemet.
Most már tudom, hogy bennem van a hiba, nem?
Nem tetszem a férfiaknak, vagy valami ilyesmi.
De hát miket beszélsz, Rosa? Hogy mondhatsz ilyeneket?
Nem ezt mondtad, amikor először jöttem?
Hogy egy elhibázott nő vagyok, azt mondtad!
Hát igen… Nos, ha akkor ezt mondtam, most azt mondom, hogy egy nagyon erős és bátor nő vagy
és jó vagy és szép. És mindenki ökör, aki ezt nem így látja, a francba is!
Rosa, hagyd ezt abba!
Úgy érzem magam, mint egy pap, és tudod, mennyire ki nem állhatom őket!
Na, ülj oda szépen! Ülj le.
És hagyd békén a kezemet! Hiszen tudod, hogy úgysem érzem.
A fiam azt mondja, hogy csalsz. Hogy csak tetteted magad.
De az arcoddal érzel, ugye?
Bárcsak tudnék neked segíteni! Megtennék bármit, hogy…
Te segítenél nekem?
Igen.
Nem kell megijedni. Mindent jól kigondoltam, hogy a végén senki se kerüljön börtönbe.
Van néhány barátom, akik segítenének.
Már csak egyvalakire lenne szükségem. Valakire, aki olyan bátor, mint te.
Nem.
Abban, hogy meggyógyulhass.
Nem, hogy meghalj.
Na fiúk, menjünk!
Tartod rendesen?
Itt nem fér el.
Ramon azt mondja, hogy megérti az Ön helyzetét, de ő nem fog lejönni.
Jól van. Nem számít. András testvér!
Menj fel, legyél szíves, és mondd neki a következőket…
… és, minthogy magunkban hordjuk a mindenséget, az életünk nem csak hozzánk tartozik, és, hogy
hogy nevetséges, ahogy képesek vagyunk eltúlozni a magántulajdon kapitalista értelmezését.
Ne nevettess már!
De hiszen az Egyház mindig elsőként szentelte meg a magántulajdont!
- De hát ezt nem mondhatom neki! - Mi az, hogy nem?
- Mondjam neki ezt?
… hogy szabadon választhassam… nem… választhassa az ő hitét, és dönthessen a saját életéről.
Rendben. Akkor mondd neki, hogy…
Miért ragaszkodik az Egyház ennyire szenvedélyesen ahhoz, hogy rettegjünk a haláltól?
Azért, mert tudja, hogy elvesztené az ügyfelei nagy részét,
ha azok nem félnének többé a Túlvilágtól.
És emlékeztetné Önt arra, hogy a közvélemény-kutatások szerint a lakosság 67%- a támogatja az euthanáziát.
Jól van, jól van. Akkor te meg mondd meg neki, hogy az erkölcsi kérdéseket nem a közvélemény-kutatások határozzák meg.
Mert például a német nép nagy része támogatta Hitlert.
Most meg Hitlerrel hasonlít össze. Azért ez eléggé aljas húzás!
- … aljas húzás. - Ne, ezt ne!
- Kérdezd meg tőle, hogy mi köze Hitlernek a hamuhoz meg a mamuhoz! - … a mamuhoz….
Vagyis ne! Várj csak! Francisco atya, hall engem?
Igen, Ramon, hallom.
Miért keveri össze a csöcsöt a pöccsel?
Remélem, nem azért jött, hogy mindenféle demagóg szöveggel etessen!
Mert ahhoz maguk, Jezsuiták, nagyon értenek!
Dehogy is. Persze, hogy nem!
De ha már szóba hozta a demagógiát, kedves Ramon…
Nem gondolja, hogy az igazi demagógia, azt mondani: „méltósággal meghalni”?
Miért szépíti, és miért nem nevezi nevén a dolgokat?
„Megölöm magam.” Ennyi.
Még mindig meglep, hogy ennyire érdekli az életem, figyelembe véve, hogy az Intézmény, amit Ön képvisel,
a mai napig elfogadja a halálbüntetést, és évszázadokon keresztül máglyahalálra ítélte azokat, akik nem gondolkodtak „helyesen”.
Most maga a demagóg!
Ez igaz. De ha nem akarjuk szépítgetni a dolgokat, ez az, amit velem is tettek volna, nem?
Élve elégettek volna.
Elégettek volna, mert megvédem a szabadságomat.
Ramon, barátom…
Barát? Ezt mondta?
Ramon, barátom! Az szabadság, amelyik elveszi az életet, az nem szabadság.
És az élet, amelyik elveszi a szabadságot, nem élet.
És ne nevezzen a barátjának. És hagyjon engem békén!
Gyerünk. Menjünk!
Maguk… maguk jó embereknek tűnnek. Adjanak életkedvet ennek az embernek!
Mutassák meg neki, hogy az élet nem csak abból ál, hogy hadonászunk a kezünkkel, meg, hogy össze-vissza rohangálunk,
meg, hogy labdákat rugdosunk. A francba is! Az élet több ennél, tényleg!
Az élet sokkal többet jelent! És ezt én mondom!
És mit akar? Mit tegyünk?
Tapasszuk be a száját, hogy ne szólalhasson meg?
Vagy énekeljünk neki altatódalt, mint a kisgyerekeknek?
Nézze! Maga a tévében mondott valamit, amit azóta sem tudok kiverni a fejemből.
Hagyd, Manuela!
Azt mondta, hogy Ramont nem szereti eléggé a családja…
Hát jobb, ha tőlem tudja, hogy itt nem volt olyan nap, hogy ne szerettük volna.
Egyetlenegy sem.
Hát ezért gondozom én évek óta, és szeretem úgy, mintha a saját fiam lenne?
Én nem tudom, hogy kettőjük közül kinek van igaza.
És azt sem tudom, hogy igaz-e amit maga mond, hogy az életünk Istené és nem a miénk.
De egy dolgot biztosan tudok.
Hogy maga nagyon szereti járatni a száját.
Rosa! Már mondtam neked, hogy nem kell! Hogy én már megborotváltam Ramont tegnap.
Igen, de én tudok egy jobb módszert!
A szappant hol tartjátok?
Megjöttek.
Én nem érzek semmit! Biztos, hogy van odabent valaki?
De van ám! És már hét hónapja!
- Hát, ez bizony nem mozog. - Aki nem mozog, az te vagy.
- Most! Most! - Na ugye?
- Örül, hogy találkozott veled. - És, hogy nevezitek majd?
Azt még nem tudjuk…
Hát akkor legyen a neve Ramon! És ha megkérdezi, hogy miért, legalább elmesélhetitek neki a történetemet.
Miért nem meséled el neki inkább te?
Van itt még valaki, aki nagyon örül majd, hogy láthat.
- Nem! Így nem fog menni! - Jól van, hallgasson már!
- Miért nem mondtatok semmit? - Meg akartunk lepni.
Hát mondhatom, jó kis karácsonyi ajándék!
Kinyitom egy kicsit az ablakot. Olyan meleg van idebenn.
Inkább menjünk ki. Hagyjuk őket egy kicsit magukra!
Mi újság, tengerész?
- Kávét, Mark? - Igen, köszönöm.
- Mi újság, Rosa? - Semmi különös.
Ramon mondta, hogy találtál munkát!
Igen, időseket gondozok.
Ez a nő sokáig marad itt?
Néhány hétig. Attól függ, hogy halad a könyv.
- Hát, gondolom, akkor ma már nem fogom tudni megborotválni. - Sebaj, majd valamikor máskor.
Viszlát Rosa!
Szóval. A bíróságot köti a jogszabályok szövege…
Meg kell próbálnunk elérni, hogy a bíróság megfogalmazzon egy nyilatkozatot,
amelyben javasolja a Kormánynak, hogy változtassa meg a Büntetőtörvénykönyvet.
- A Kormánynak? - A Kormánynak az a dolga, hogy segítsen nekünk.
És a nagybátyád fontosabb mint mások.
Az első fokú eljárás persze nem mer majd egyetérteni velünk. Ezzel már számoltunk.
De a másodfokon már nem sülhetünk fel.
Gyere Javier! Segíts nekem az istállóban!
Nézd! Meg kell győznünk a bíróságot arról, hogy Ramon egészséges és tiszta az elméje.
Nagyon nagy segítség lenne, ha ki ő maga tenne nyilatkozatot.
Manuela! Ki kell rángatnunk Ramont valahogyan ebből a házból.
Megmondanád, mi keresnivalód van odabent?
Érted egyáltalán, hogy miről beszélnek? Hogy mit akarnak?
És mit tehetnék? Talán rejtőzzek el a szobámba?
Érted azt, hogy mit akarnak?
Hogy mi történik, ha megnyerik azt a pert?
A nagybátyád kap egy injekciót és kimúlik, mint egy kutya. És soha többé nem láthatod!
Nem látod majd soha többé, Javier!
Vagy talán azt gondolod, hogy a halál olyan nagyszerű dolog?
Használd a fejedet!
A halál nem játék, hallod?
- A nagybátyád meghal, és nem láthatod soha többé! - Hagyj békén!
Nem arról van szó, hogy nem szeretné… Egyszerűen nem akarja használni a tolószéket.
Ha egy évben egy vagy két alkalommal sikerül kirángatni innen, már az is valami!
Ennek kell lennie az egyik ilyen alkalomnak. Nagyon fontos lenne ez az út!
És mikor lenne róla szó?
Úgy számolom, hogy a tárgyalásra tavasszal kerülhet sor.
Úgyhogy van elég időnk arra, hogy beadjuk neki.
Csak egy dolog létezik ami rosszabb, mint hogy meghal a fiad.
Az, ha meg akar halni.
Jól van. Munkára!
„hogy beléd hatoljak, örökre, csábító szerelmem, imádott tenger.”
Tényleg érzed innen a tenger illatát?
Igen. Reggelenként, néha, ha fúj a szél
és nyitva van az ablak. Érzem az illatát, mintha csak ott lennék.
Hát, jó szaglásod lehet.
Azt hiszem, az illatok keltik bennem a legerősebb érzéseket.
És a legtöbb ábrándot.
… az illatod, például.
Az illatom?
Igen. Ez az, amit legelőször képzelek el, amikor ábrándozom rólad.
Na ne mondd!
- És miről szólnak ezek az ábrándok? - Mindenféléről.
Csak egy dolog közös bennük.
Az, hogy mindegyikben tudok mozogni.
Úgyhogy felkelek, és oda utazom, ahol éppen vagy a képzeletem szerint.
És ha például azt képzelem, hogy itt vagy,
közelebb megyek hozzád,
és azt teszem, amit annyiszor meg szerettem volna tenni.
Az illatodat egyre erősebben érzem, és elkezdek szédülni.
Érzem a szívverésedet, és aztán érzem az érintésedet.
Aztán elveszítem a fejem. Elveszítem a fejem…
Jó lesz így a víz?
Julia...
Julia! Ébren vagy?
Igen.
Nem bírok aludni.
És miért?
Viszket az egyik lábam. Nem vakarnád meg?
Viszket.
De hát palacsintát hoztam neki!
- Tudom, hogy szereti. - Rosa, figyelj, kérlek! - Neki csináltam!
Már megmondtam ezerszer, hogy nem kell főznöd rá, sem megfürösztened, sem megborotválnod. Semmit.
Gondját tudom viselni! Érted?
- Jól van. De tőle akarom hallani! - Elég, hogy nekem mondta.
Amúgy is, nagyon elfoglalt.
Vele van, ugye?
Bárcsak én is ügyvéd lennék. De persze…
- Ne sírj, Rosa, ne sírj!
- Már hogy ne akarnálak látni!
Tényleg csak ezért hívtál?
Rosa! Rosa!
Letette.
Fel tudnád tárcsázni nekem még egyszer? És kimennél egy pillanatra?
Van valami kettőtök között?
De hát Julia…
Már miért tartoznék neked bármiféle magyarázattal?
Nem értem, hogy tudsz így válaszolni. És akkor azt sem, hogy én mit keresek itt.
Kivéve persze, ha szerinted kettőnk között nem történt semmi.
Hogy tegnap az a csók nem jelentett semmit.
Nézz magadra!
Nézz magadra, ahogy ott ülsz!
Nézz magadra!
És most nézz rám!
Mire jutnánk így?
Nézz magunkra!
Még nem fejeztem be…
Mit gondolsz?
Hogy én nem gondolok arra, ami velem történt?
Hát igenis, hogy gondolok. És igen gyakran.
Minden áldott nap. Olyan, mint egy rémálom.
És tudom, hogy ennél már csak rosszabb lehet, és úgy végzem majd, mint egy zöldség.
Úgyhogy arra a következtetésre jutottam, hogy inkább…
Megteszem, Ramon.
Meg fogom ölni magamat.
De még előtte, ha te is akarod, szerelmem…
szeretnék segíteni neked.
Hogy együtt távozzunk el.
Nem mondasz semmit? Erre nem számítottál, mi?
Mikor?
Nem tudom. Már majdnem kész a könyv, és…
Elmegyek Barcelonába és keresek egy kiadót.
Aztán visszajövök az első példánnyal. Aznap, Ramon. Azon a napon.
Nézd, a legrosszabb esetben is megnyerjük magunknak a közvéleményt.
Ha az ítélet elutasítja a kérvényedet, csak még hevesebbek lesznek a viták!
- Ne legyél már ilyen makacs! - Jól vagy? - Igen, persze.
Hírek? Milyen hírek?
Mark, légy szíves! Óvatosabban! Bocs, ne haragudj! Ramon, mi történt?
Megérkeztünk.
Értem Ramon, megértem. De ez nem számít.
Halgass ide! Ha senki sem teszi meg ezt a lépést… Ha mindenki a homokba dugja a fejét, és senki sem próbálja meggyőzni az államot, a bíróságot…
- Hívd fel, és győzd meg! Győzd meg! - Jó, felhívom.
- Vagyis ne! Hívd inkább Manuelát! - Elnézést, de nem hagyhatja itt az autót!
Jól vagyok! Kicsit hisztizem, de jól vagyok!
És most mit tegyünk, Manuela? Mármint a corunai úttal?
Menjek el, és pazaroljam rájuk az időmet?
Tudva, hogy oda se fognak figyelni.
Hát! Szerintem ma talán tényleg csak az idődet vesztegeted, de holnap, amit tettél, talán hasznára válhat valakinek.
Rendben. Nézzünk a szemükbe azoknak a bíráknak!
- Javi! Hol a szék? - A szék?
Mittomén! Talán a szemétdombon.
Na, akkor keressétek és tisztítsátok meg. Aztán szólj nagyapának, én meg majd elmagyarázom. Rendbe rakjuk egy kicsit.
Na, gyerünk!
Teszel bele motort is?
- Át kell vágni itt, meg itt. - Hogy hátradönthessük a támlát…
És látod ezeket a csöveket itt, lent? Ezeket is át kell vágni, aztán meg csavarokkal rögzíteni, hogy úgy mozogjon, mint egy csuklópánt. Megértetted?
- Meg hát! - És maga, apa?
Majdnem teljesen fekvő helyzetben leszel. Még a végén elalszol a tárgyaláson.
Na, nem mintha mondanának majd valami érdekeset!
Meghalni az életért
LEVELEK A POKOLBÓL
Ide meg tenni kéne egy párnát, hogy megtartsa a fejemet.
Hogy ha hátraesem, nehogy kitörjem a nyakam.
Hé, Javi! Figyelsz? Hogy nehogy kitörjem a nyakamat! Érted?
Nagyapa!
Nézze! Ha így segít, jobb, ha inkább nem is csinál semmit!
- Nem túl szoros, ugye? - Ezt tőlem kérdezted?
Várjon egy pillanatot!
Manuela, légy szíves… Mintha nem néznék ki már így is eléggé nevetségesen.
Inkább, minthogy megfázzál.
És ne merészeljék levenni!
Maga Ramon Sampedro, ugye?
Annyira reméltem, hogy majd én szállíthatom magát!
Az élethez való jog: jog és nem kötelesség!
- Nézd mennyi ember! - Kit kellett ehhez megölni?
Ramon! Egyedül érzi magát, mert ön az egyetlen spanyol, aki kérvényezte az euthanáziát?
Lehet, hogy én vagyok az első, aki hivatalosan kérvényezi, de titokban már évek óta gyakorolják.
Mire számít a bíróság részéről? Mit mond majd nekik?
Csak azt akarom elmondani nekik, hogy egészséges vagyok és tiszta az elmém.
Csendet!
Később beszélünk, jó?
Kérem, hallgassanak el!
Egy államban, amely magát világinak vallja, és amelyik elismeri a magántulajdonhoz való jogot,
és amelyiknek az Alkotmánya magában foglalja az emberi méltósághoz való jogot,
mindezt úgy is lehet értelmezni, hogy ha egy személy megalázónak érzi a helyzetét, mint ahogy Ramon Sampedro esetében,
az rendelkezhet a saját élete felett.
És mert ha valaki öngyilkosságot kísérel meg, és túléli, azt nem ítélik el utólag.
Viszont… ha valakinek más segítségére lenne szüksége ahhoz,
hogy méltósággal halhasson meg, az állam beavatkozik az állampolgár jogaiba, azt mondván,
hogy az életük nem tartozik hozzájuk, és hogy nem hozhatnak ilyen döntést
Ez, Tisztelt Bíróság, csak metafizikai vagy vallásos felfogáson alapulhat
és egy olyan államban, ami, ismétlem,
világinak vallja magát.
Tisztelt Bíróság! Jogszerű választ várok, de mindenekelőtt ésszerűt
és emberségeset.
És most, engedelmükkel, Ramon Sampedro szeretne felolvasni önöknek valamit.
Elutasítva!
Tisztelt Bíróság! Az ügyfelem közvetlenül kívánna szólni önökhöz, hogy az ő szájából hallhassák…
Ügyvéd úr! Ön ugyanolyan jól ismeri az eljárásrendet mint mi!
Természetesen, tökéletesen ismerem.
De már elnézést! Úgy gondoltam, hogy nem lesz annyira lényegtelen, vagy az eljárásrendbe ütköző a maguk számára, hogy ne szánnának három percet…
hármat…
Arra, hogy meghallgassanak valakit, aki már 28 éve vár erre.
Ha meg akarja változtatni az eljárásrendet,
meg kell változtatnia a törvényeket.
Igen, tudom. Rájöttem.
A bíróság kész meghozni döntését.
Tudtam, hogy nem veszel majd komolyan!
Minden férfi ugyanolyan. Csak nevetnek rajtam. Hát, te sem vagy más!
Ne haragudj, Rosa! Az utóbbi időben annyi minden történt.
- Egy kicsit túl sok ez nekem. - De miért?
Tilos beleszeretni egy tetraplégiásba, vagy mi?
Olyan furcsa ez?
Azt hiszem, jó lenne tisztázni néhány dolgot. Különösen, ha olyan bonyolult dologról beszélünk, mint a szerelem.
- Bonyolult? - Igen, Rosa. Bonyolult.
Azt mondod, hogy szerelmes vagy belém. De én soha nem tudhatom biztosra, hogy mennyire igaz ez a szerelem.
Vagy, hogy csak egy eszményképét kergeted egy férfinek, akit mindig is kerestél.
Te meg mit hordasz itt össze? Ne próbálj összezavarni!
Vagy szeretsz, vagy nem! Ezt nem lehet ész érvekkel megmagyarázni.
Ebben az esetben… Mit szeretnél, mit csináljak? Költözzek hozzád?
Nekem elég az is, ha tudom, hogy meglátogathatlak néha-néha.
Hát persze, hogy meglátogathatsz. Hát persze…
Na igen. De meddig?
Rosa! Ugye nem akarod azt kérni, hogy maradjak életben, csak miattad?
És ha azt mondom neked, hogy…
Hogy te adsz nekem kedvet az élethez?
Állj meg! Állítsd meg ezt az izét egy kicsit!
Ülj le oda, kérlek!
- Lássuk csak. Szereted a gyerekeidet? - Persze! Hogyne szeretném őket?
Tessék! Hát ez adja az életkedved!
Ne hárítsd rám ezt a felelősséget, Rosa!
Ezt nevezed te szerelemnek? Hogy akaratom ellenére itt tartanál?
Nézd…
Az szeret engem igazán, aki segít nekem meghalni.
Ez a szerelem, Rosa.
Kedves Julia! Tegnap kézbesítették a bírósági ítéletet.
A bíróság elismeri a halálhoz való jogomat, ugyanakkor figyelmeztet arra, hogy aki ebben segítséget nyújt, az bűntettet követ el.
Régebben ez még nagyon súlyosan érintett volna,
hogy belekényszerítenek ebbe, hogy az éjszakák és a nappalok soha nem érnek véget…
Most viszont úgy érzem, hogy minden felgyorsult. Hogy a könyvet bármelyik pillanatban kiadhatják.
És akkor eljössz hozzám, Julia. Juliám…
A legédesebb halál, amit csak el tudok képzelni.
Szerelem, tiszta és kölcsönös.
És végre visszanyerem az egyensúlyomat.
Csók, drága barátom!
Viszlát!
Kinyissam neked?
A könyv!
Nézd! A könyv! És te vagy a borítóján!
De jó szaga van!
Ez neked szól!
Megyek, megmutatom anyának!
Miért? Miért? Miért nem vagyok olyan, mint más? Mondd meg! Miért nem tudok beletörődni ebbe az életbe?
Adok neked egy nyugtatót.
Miért akarok meghalni? Miért akarok meghalni?
Adj még kettőt!
Az isten szerelmére, Manuela! Nem halok meg két nyugtatótól!
Adj még kettőt!
Hamarosan jobban leszel.
- Hogy érzed magad? - Jobban.
Mennyi az idő?
11 óra. Nem akartalak felébreszteni.
A boirói lány már háromszor hívott.
Mit akart?
Azt mondja, hogy valami fontos dolgot akar mondani neked.
- Persze neki mindig minden fontos. - Felhívnád nekem?
Csak nem fogod felhívni te? Várd meg, hogy újrahívjon!
De hisz így is alig futja neki a számlára. Légy szíves, tárcsázz!
Rendben van Ramon. Az a vajszíved!
- Ramon? - Mi a helyzet, Rosa?
Találkoznunk kell. Beszélnem kell veled.
- Mivel azt mondtad, hogy mindig hívjalak, mielőtt mennék… - Tudom. De történt valami?
Mehetnék most azonnal?
Figyelj Ramon! Azt mondtad, hogy van egy terved, vagy mid…
Hogy kitaláltad, hogyan csináld azt, amit akarsz. Abban az esetben, ha a bíróság nem segítene neked.
Igen, emlékszem. De már bocsánatot kértem, nem?
Mondtam, hogy felejtsd el az egészet!
Igen. De nem megy!
Nem megy, érted?
Mert a bíróság nemet mondott a múlt hónapban. És te még mindig arra gondolsz, hogy megteszed, ugye?
Ez aggaszt? Hogy véghezviszem?
- Szóval, megteszed? - Ez nem ilyen egyszerű. De ne aggódj.
Te leszel az utolsó, aki majd megtudja.
Ramon...
Az a helyzet, hogy rájöttem… Hogy megértettem, amit a legutóbb mondtál.
„Az szeret engem igazán, aki segít nekem meghalni.”
Biztos vagyok abban, amit érzek.
Szeretlek.
Akarod, hogy segítsek neked?
Rosa...
Nem viccelek, Ramon. Akarod, hogy segítsek neked?
És mit mondasz neki? Jose várj!
Hallod-e? Én ezt nem hagyom!
És mit teszel? Még jobban idekötözöl az ágyhoz?
Vagy teletömsz altatóval, ahogy a korházban tették?
- Senki sem akadályozhatja meg, hogy elmenjek. - Én igen!
- És te még kevésbé! - Én megakadályozom!
Na majd meglátjuk!
Vagy én már senki sem vagyok ebben a házban?
A bátyád vagyok! A családfő.
És szerinted ez nekem számít?
Az én koromban?
Nekem csak az számít, ami az emberek fejében van. A tiédben pedig nincs semmi, csak szalma!
Nem leszek többé a tudatlanságod áldozata! Sem a középszerű lelkiismeretedé.
És én? Én is rabszolga vagyok!
Szerinted hogy éreztem magam, amikor otthagytam a tengert?
Hogy egész életemet ezen a szaros tanyán töltsem.
Hogy veled legyek! Csakis, hogy veled legyek!
Én, a feleségem és a fiam. Mind a te rabszolgáid!
- Szia. - Szia.
- A nagybátyád Boiróba megy. - Boiróba?
Minek?
Hogy ott töltsön egy kis időt. Azt mondja…
Azzal a nővel megy. Rosával.
- Mi van, megházasodnak? - Már hogy házasodnának meg?
Hogy-hogy elmész?
És mennyi időre?
Neked akarom adni a könyvemet. Ott van.
- Mi van? Többet nem is adnak ki? - Dehogynem! De ez az első példány.
Nyisd ki a könyvjelzőnél!
- „Fiamnak”? - Olvasd el!
Fiamnak
Bocsáss meg, fiam, hogy nem születtél meg!
Nem az én hibám, hogy így elhagytalak.
A rózsák féltek, nem én.
Bocsáss meg, hogy nem játszhattam veled!
Nem tudom, megszületsz-e, miután én már elmentem.
De tudd, hogy mindig szeretlek
Adj egy csókot édesanyádnak,
és ne érezz haragot irántam.
Gyűlölni nem jó.
Na? Érted?
- Igen. - Lássuk.
Hát, a fiadról szól, aki meg sem született. És úgy teszel, mintha beszélnél hozzá.
És bocsánatot kérsz tőle, hogy nem született meg.
Jól van. De mit írtam még oda alulra?
- „Javiernak” - Tehát? - Tehát mi?
Nem érted, mit akar mondani?
De hát én nem vagyok a fiad!
Persze, hogy nem…
De ha neked ajánlom ezt a verset, az csak jelent valamit, nem?
De hát én nem vagyok a fiad!
Én nem tudom, mit tanítanak manapság az iskolában! Na kifelé! Tünés!
Hogy ma mindenki milyen furcsa!
Ramon? Mi a helyzet? Várj, nem hallak.
- Mondjad, kedves! - Holnap elmegyek.
Tudom. Rosa már elmondta. Gondolom, türelmetlenül várod…
Egy kicsit.
Figyelj Ramon! Utánajártam a dolognak. Tudod… annak…
- Minek? - Hát tudod, na… - A pornak?
Igen, a pornak. Pontosan 200 gramm kell legyen, hogy a legkevesebb fájdalommal járjon. De tudnod kell, hogy így is lesznek fájdalmaid!
Gené! Azt hiszem az lenne a legjobb, ha ezt most elfelejtenéd. Félek, hogy belekevernek egy nap.
Ezért is hívtalak. Szeretném, ha elbúcsúznánk, és nem beszélnénk többé.
A te biztonságod érdekében. Talán még Marknak sem kéne elmondanod.
- Igen, értem. Akkor ez most a búcsú. - Igen. Jobb ez így.
Jó. Rendben. Rendben. Csak még egy dolgot hadd mondjak.
Ramon! Gondold végig, ahányszor csak szükségesnek találod.
Ne legyen rajtad nyomás. Úgy értem, ne azért csináld, hogy példát mutass, vagy hogy ne kelts csalódást…
Senki sem akarja, hogy megtedd, ha te nem akarod. Érted?
- Megértettél, Ramon? - Gené, még te is?
- Ne haragudj Ramon! - Isten veled Gené!
Akkor… jó utat, barátom!
Isten veled Manuela!
Te meg, Javi, viselkedj rendesen!
Már megértettem azt a verset.
Gyere ide egy kicsit!
Ölelj meg!
Tegyél meg nekem valamit! Vigyázz a nagyapádra!
Hát Ramon. Mehetünk.
Kölyök, becsuknád az ajtót?
Na, csukd be!
És mit csinál majd Boiróban, főnök?
A tengerpartra megyek. Egy kis levegőváltozás.
Levegőváltozás? Az aztán a jó!
Ez a legjobb, amit találtam, abból a pénzből, amit adtál.
Mondtam nekik, hogy milyen kilátást szeretnél. Tetszik?
- Hol írjam alá? - Mit? - Hogy feleségül veszlek.
Elaludt.
Na persze, mivel nem mozgolódom…
Ramon! Ha van élet a halál után…
Tudom, bután hangzik, de…
- Légy szíves, küldjél valami jelet! - Jelet?
Bármit! Én soha nem féltem a szellemektől. Nagyon figyelek majd. Megteszed?
Persze.
De csak így köztünk szólva… Szerintem a halál után nincs semmi. Ahogyan a születés előtt sem volt. Semmi.
Hogy lehetsz ebben ilyen biztos?
Ezt senki sem tudhatja!
Nem vagyok benne biztos. Persze, hogy nem.
Ez csak egy megérzés. Mint amikor apám felnéz az égre, és azt mondja: „Holnap esni fog.” És esik.
Előérzet.
De valamit ne felejts el… Mindig ott leszek az álmaidban.
Éjszakánként majd eljövök az ágyadba, és szeretkezünk.
És arra az esetre, ha nem mondanám az álmodban, elmondom most.
Köszönöm, Rosa. Köszönöm teljes szívemből. Köszönöm.
Tisztelt Bíróság, állami és egyházi szervek! Önöknek mit jelent az emberi méltóság?
Bármit is legyen a válaszuk, szeretném, ha tudnák, hogy így élni, nekem ez nem az.
Szerettem volna legalább meghalni méltósággal.
De belefáradtam az intézményesült lustaságba. Így arra kényszerültem, hogy úgy tegyem, mintha bűnöző lennék. Rejtőzködve.
Tudniuk kell, hogy a halálomat előidéző folyamat
olyan gondosan szétválasztott cselekmények sorozata, amelyek így, egyenként nem büntetendőek,
és amelyeket különböző baráti kezek vittek véghez.
Ha az állam mégis kitartana a büntetés mellett,
azt javaslom, legfeljebb a kezüket vágják le. Mert csak azzal segítettek.
A fej, azaz az akarat, a sajátom.
Mint láthatják, a fejem mellett található egy pohár víz,
amely egy adag ciánkálit tartalmaz.
Amikor megiszom, megszűnök létezni,
és lemondok legbecsesebb tulajdonomról, a testemről.
Hiszem, hogy az élet jog, és nem kötelesség. Ahogy az az én esetemben történt.
El kellett viselnem ezt a szánalmas állapotot 28 éven, 4 hónapon és néhány napon keresztül.
Mindezek után, amikor ma mérleget húzok a történtek alapján, az eredmény nem a boldogság felé mutat.
Mostantól fogva csak az időben bízhatom. Az időben, amely olyan sokáig az ellenségem volt.
Majdnem egész életem során…
Csak az idő és a lelkiismeretük döntheti majd el, hogy a kérésem ésszerű volt-e vagy nem.
Nos…
Forróság…
- És Mark? Ő nem jön? - A parton van a gyerekkel. Imádja a tengert.
- De ugye nem akarnak fürdeni? - Dehogyis! Ahhoz túl hideg.
- Hogy vagy? - Jól.
- Figyelj… meg fogja érteni, amit mondok? - Persze!
- Úgy értem… tudja követni a beszélgetést, meg ilyenek? - Persze. Néha egy kicsit megerőltető, de hát…
- Jól van. Akkor megyek. - Szia.
Szia Julia!
Szia! Hogy vagy?
- Jól! És te? - Hát… megvagyok.
Nagyon szép a házatok. Gyönyörű!
Szóval… Ramon hátrahagyott néhány levelet.
Azt hiszem, elszórakoztatta a gondolat, hogy majd olvassák a sorait halála után. Mint néhány hátrahagyott kincset...
Nemrég találtam ezt a levelet…
Neked szól.
Milyen Ramon?
Ramon… Ramon Sampedro… A barátod, Ramon.
Én mutattalak be titeket egymásnak. Emlékszel?
Te?
Igen.
Milyen szép itt minden!
Tengerre! Tengerre!
És a mélység súlytalanságában,
ahol az álmok valóra válnak,
két akarat egyesül, hogy valóra váltson egy vágyat.
A tekinteted. A tekintetem.
Mint egy visszhang. Ismétlődnek, szavak nélkül.
Beljebb. Beljebb!
Mindenen túl. Túl az ereken és a csontokon.
De mindig felébredek,
És mindig azt kívánom: bárcsak halott lennék.
Hogy úgy maradhassak, a számmal
belegabalyodva a hajadba.